DESEMBER 1944
Jeg trodde toget skulle komme kvart over. De sa kvart over.
Da tok de feil.
- Er du mr Boggis? - Ja, og du er unge herr Tolly.
Jeg husker deg som mindre.
- Jeg var mindre. Jeg har vokst. - Ja, det er klart.
Mrs Oldknow skulle egentlig ha møtt deg.
Men flygerne måtte plutselig i vei, og de sa ikke noe før i morges.
Bestemoren din gleder seg til å treffe deg.
Gjør hun det?
Skal du ikke ta på frakken? Nei vel.
- Vi har hørt om mr David. - Han er ikke død!
Det har ikke kommet noe telegram. Han er bare savnet i kamp.
Savnet, ja. Sånn er det.
- Hvordan har moren din det? - Bra. Men hun har mye å gjøre.
Hun prøver å finne ut hvor han er. Hun måtte reise til London.
Ja, det måtte hun vel.
Vi hører nok noe snart. Blir man tatt til fange, må jo noen vite noe.
- Hallo, Tolly. - Hei.
- Skal jeg kalle deg bestemor? - Hva annet tenkte du?
- Mrs Oldknow, kanskje? - Vi holder oss til bestemor.
Unnskyld at jeg ikke møtte deg. Jeg våget ikke å forlate dem.
- Er du lei deg for at de drar? - Nei.
I familien Oldknow vil vi helst være for oss selv.
Da er vi klare. Jeg er redd mennene har lagt ting på feil sted.
Det ordner seg nok.
- Vi har ikke vært til for mye bry? - Dere rev ikke ned huset.
- Andre har gått hardere frem. - Det ville ikke huset ha tillatt. Adjø.
- Kommer alle soldater hjem snart? - Det er mye etterarbeid igjen.
Men de fleste bør være hjemme snart.
- Nå er vi klare, sir. - Takk. Adjø.
- Husker du mrs Tweedie? - God dag.
Selvfølgelig ikke. Han var bare en smårolling sist han var her.
- Dette er Bismarck. - Han husker deg.
Bli med, så skal jeg vise deg rommet.
- Her. - Takk.
- Hvor lenge har du arbeidet her? - En hel masse år.
- Liker du det? - Ja, det gjør jeg.
Men det er merkelig, gammelt hus. Utvilsomt.
Det sa faren min også. Han snakket alltid om dette huset.
Kom ned når du er klar.
Ikke vær urolig. Jeg vet at han lever.
Jeg er litt urolig likevel. Er det i orden?
Skal du ikke sette deg?
- Hvem var alle disse menneskene? - Slektningene dine.
Er de ikke døde? Jeg trodde slektninger var sånne som var i live.
Den forskjellen er nok viktigere i Manchester enn lenger sør.
- Har du vært i Manchester? - Ikke så vidt jeg husker.
Så hvordan kan du vite så mye om det?
Har moren din det bra? Har hun et sted å bo i London?
Du trenger ikke å late som om du liker henne.
Jeg tror ikke jeg lot som.
Her skal vi se...
Her har vi brød som dere kan riste. Stekegaffelen er der.
- Rop hvis dere trenger noe annet. - Takk, mrs Tweedie.
Det er ikke sant at jeg ikke liker henne.
- Jeg kjenner henne ikke. - Du ville ikke at de skulle gifte seg.
Nei.
- Hvorfor? Var hun ikke fin nok? - Det var ikke derfor.
Du skrev at hun ikke dugde til å feie oppkjørselen. Jeg har lest brevet.
Når man er sint, kan man iblant overdrive litt.
- Han skulle ikke ha vist deg brevet. - Det gjorde han ikke, jeg fant det.
- Han skulle ikke ha beholdt det. - Han beholdt alle brevene dine.
Jeg var redd hun ikke ville forstå oss.
Bakgrunnen var så annerledes. Men det spiller ingen rolle mer.
- Hvorfor ikke? - Jeg blir ikke her så mye lenger.
- Hvorfor ikke? Hva har skjedd? - Ingenting. Men verden forandres.
- Jeg har ikke råd til å bo her. - Du kan ikke selge det.
- Jeg må kanskje. - Det har aldri vært solgt.
Nei, ikke før nå.
Men det har vært nære på. Hun der brakte oss på randen.
- Mrs Thomas Oldknow. Som deg? - Langt ifra.
Maria van Raymer. Hun var nederlandsk. Vokste opp i India.
Hun giftet seg med kaptein Oldknow i Calcutta. Han tok henne med hit.
Green Knowe må ha vært kjedelig for henne.
Tar du i sukker selv?
- Hva er det der? - Marias nye fløy.
Det ble bygd så hun kunne ha selskaper.
Er det fordi far er forsvunnet at du vil selge?
Nei, det må du ikke tro.
- Jeg skulle gjerne unngått det. - Dette huset er jo en del av deg.
Huset er en del av oss alle. Din far. Deg også.
Du kjenner ikke huset ennå, og ikke meg heller.
- Det er nok vanskelig for deg å forstå. - Tror du det, så kjenner du meg ikke.
Du svir brødet ditt.
Hallo?
- Det ser ut som smykkeskrin. - Ja. De tilhørte Maria Oldknow.
- De ble nok satt der før brannen. - Brannen?
Da den nye fløyen brant ned.
Bestemor sa at Maria nær mistet godset. Men hun var jo så rik?
Faren var diamanthandler, og formuen var i edelsteiner.
- Hun kunne ha solgt dem. - Dessverre ble de stjålet.
Tror du hun gråt da hun mistet juvelene?
- Hvordan det? - Tror du det?
Det gjorde hun nok. Ville ikke du det? Hun lot det gå ut over kapteinen lenge.
- Hadde de barn? - Ja, det hadde de.
De hadde en sønn som het Sefton.
Og en datter som het Susan.
- Du er etterkommer etter Sefton. - Så rart navn.
Jeg tror ikke en som heter Toseland har noe han skulle sagt.
- Var Sefton hyggelig? - Nei.
Han var egoistisk og bortskjemt.
Førte døren med murstein bak til Marias fløy?
Ja, det gjorde den. Denne vil du nok ha. Den tilhørte faren din.
Jeg sydde pyjamasen da David hadde kikhoste.
Så kunne de ha kikhoste sammen.
- Jeg er for gammel. - Jeg vet det.
Jeg tenkte bare at du ville vite at den var hans.
- Var Susan som broren sin? - Nei, langt ifra.
- Henne kunne man ikke skjemme bort. - Hvorfor det?
Nå holder det. God natt.
- Han er en ekte Manchester-gutt. - Jeg ville betale for en god skole.
Jeg ville gjerne betale hele utdanningen, men det tillot hun ikke.
Han måtte ikke se ned på henne. Hun burde ha tenkt på hans beste.
- Faren hans var åpenbart enig. - Han var som hypnotisert.
Det har ikke skadet ham. Han virker gløgg.
Hun er en som må kontrollere alt.
Jeg angriper henne ikke. Det er sånn det er.
Han er her nå bare fordi hun ikke visste hvordan hun skulle klare det.
Akkurat som med David. Hun kunne ikke dele ham.
Kunne du det?
- Er det deg, Sefton? - Hvordan kunne du forsvinne?
Hva hadde du sagt om du hadde falt ned trappen og brukket nakken?
- Veldig lite, skulle jeg tro. - Slutt med frekkhetene. Kom nå.
Perkins, jeg snakket bare med...
- Er det Sefton? - Det er ingen her, miss Susan.
Hva gjør du her nede? Jeg håper det er noe viktig.
- Er du syk? - Nei.
- Hva er det, da? - Tror... du på...
- Ja? - På spøkelser. Tror du på spøkelser?
- Ja visst. Gjør ikke du det? - Jo, nå gjør jeg det!
Jeg forstår. Hvem av dem var det?
- Susan. - Så klart.
Etter alle de spørsmålene.
Du må legge deg før du blir kald. Vil du ha litt mer varm melk?
Mr Boggis. Mrs Tweedie fortalte meg om brannen.
- Hvor langt gikk fløyen? - Bortom sedertreet der.
De plantet det da de rev ruinene.
Det var en spisestue, en salong og så soverom over.
Men huset var jo stort fra før.
- Jeg skal klatre i eiketreet. - Vær forsiktig.
Susan? Er det deg, Susan?
Det er Seftons spore! Vi renser den, så får den ligge sammen med den andre.
- Fins det et bilde av Sefton? - Ja. Der.
Boggis har satt granen i musikkrommet. Det er litt rotete der inne.
Jeg tenkte at vi kunne rydde senere og pynte treet.
- Men du er ikke nødt. - Det går bra. Jeg gjør det.
Hvorfor gjemte Sefton sporen sin?
Det gjorde han ikke. "S" var en annen. Og "J" var en som forandret Susans liv.
Men det var ikke alle som likte å se ham her.
Butleren på den tiden het John Caxton. Han var ingen snill mann.
- Velkommen hjem, kaptein. - Takk, Caxton.
- Far! - Min kjære!
- Hva er dette? - Hun løp overalt.
- Hun kunne ha skadet seg. - Så dere bandt henne som en hund.
- Visste du om det? - Hva skulle vi gjøre?
Skulle vi ha latt henne falle ned trappen? Hun er jo blind.
- Hun må venne seg til det. - Jeg er vant til det. Veldig.
- Hvordan er det med deg, Maria? - Hva tror du?
Sju måneder i fangeskap med bare en blind jente til selskap.
- Ingen sykdommer? - Nei.
Hvis man ikke regner med trøtthet og tungsinn.
- Hvor er Sefton? - Hallo, far.
- Har du ikke holdt dem med selskap? - Jo, iblant.
- Slutt å sludre. - Vil dere ikke se hva jeg har med meg?
Min kjære.
- Å... Sporer. - Jeg trodde du ønsket deg det.
Han fikk et par av lord Farrar for en måned siden. Finere enn disse.
- Så de var finere enn disse? - En gudfar må få komme med gaver.
Det får han vel. Hva gjorde Farrar her?
Han var her en kveld sammen med noen venner.
Spilte du?
Det kunne jeg ikke la være. Det ville ikke ha tatt seg ut.
- Hvor mye mistet du? - Litt. Litt eller mye.
Spiller det noen rolle? Du blir jo sint uansett.
- Har du ingenting til meg, far? - Man skulle jo tro...
Skal vi se... Nei, det er visst ikke noe her.
Hvis ikke...
Fortell meg det. Hjelp meg. Si hva det er, mamma!
- Det er meg. - Dette er Jacob.
Han skal vare din egen ledsager.
Vis ham hans nye hjem. Men først...
- Brenn dette! - Er det virkelig klokt?
Gå sammen med meg og beskriv det du ser, Jacob.
- Så fint det er her. - Er det det?
Pappa snakket ofte om når dere pyntet treet.
Denne var favoritten hans. Du kan henge den opp.
- Som et minne. - Jeg trenger ingen minner.
Faren din elsket denne da han var liten.
- Her inne kan man jo ha fest. - Det ble bygd for det.
- Vi kan ha fest når han kommer hjem. - Vi hadde ball her da jeg var liten.
Nei! Hva i all verden er alt det?
Det er en bibel.
Det er jo kapteinens bibel.
Så underlig. Jeg har ikke sett den på flere år.
Han får det til å se ut som Jacob er sønnen hans.
- Kommer du ikke inn? - Jo da.
Hvor fant du ham?
Det var nok heller sånn at han fant meg.
Han dukket opp da vi skulle seile. Han hadde rømt.
- Fra hva? - Slaveri, selvsagt.
Han skulle bli solgt i Charleston, men han rømte ned til havnen.
- Og snek seg om bord? - Han hørte at vi skulle til England.
Han svømte ut og klatret om bord. Jeg gjemte ham under inspeksjonen.
- Og nå er han her. - Men noen eier ham jo.
Det der hørte jeg ikke.
Er det ikke forbudt å ha blindpassasjerer ombord?
Kan jeg frigi en slave, så bryter jeg alle regler som er.
Han er den mest oppvakte gutten jeg har møtt.
Ikke la Sefton høre deg si det. Hva vil du gjøre med ham nå?
- Han skal være Susans venn. - Jeg trodde at du spøkte.
Han vil forandre livet hennes. Han kan lese for henne. Han blir hennes øyne.
- Kanskje... - Bare si det.
Bortsett fra alt annet er han jo...
Ikke engelsk!
Tror du hun bryr seg om sånt?
Du vet hvordan det er å være fremmed i et nytt land. Vær snill mot ham.
- Han er gutt! - Jeg vet jeg.
- Og Perkins... - Susan er for stor for barnepiker.
Hva med bading og påkledning? Og hvor skal han bo?
I et rom i stallen. Og ansett en tjenestepike. Jacob er Susans venn nå.
Du snakker som om den tidligere slaven ikke engang skal være tjener.
- Hva vil folk si? - Ikke noe som interesserer meg.
Folk kommer til å le av oss.
Jeg tror ikke han blir her lenge, mr Sefton.
Han kommer nok ikke til å føle at han passer inn.
- Men han passet inn. - Det er klart at Susan var blind!
- Det burde jeg ha skjønt. - Hva mener du?
- Hvordan taklet Jacob det? - Det var ikke noe problem.
Se! Han ga henne frihet. Han ga henne vinger.
Det er for stort for bare oss. Men det bryr vi oss ikke om, hva?
Ikke det minste.
- Hvem er det? - Sankt Kristoffer.
- Hvorfor er han her? - Det er det ingen som vet.
- Ble den gamle delen skadet i brannen? - En del av den, men ikke mye.
- Hvorfor ikke? - Fred Boggis ordnet med vann.
- Var det en Boggis her da? - Det har alltid vært en Boggis her.
Kapteinen lot bygge et stort musikkrom etter at brannen ødela det gamle.
- Men hun brydde seg aldri om det. - Ekteskapet deres var nok ikke lett.
De færreste er det. Ikke særlig mange.
Er du gift, mr Boggis?
Ja, det er jeg. Vi har det riktig så fredelig for tiden faktisk.
Ja, ganske så fredelig.
Jeg lager kaffe til bestemoren din. Vil du ha?
Har du sett noen av dem, mrs Tweedie?
- Hva da? - De som bodde her før.
- I slekten Oldknow. - Mrs Oldknow bor jo her nå.
Stemmer ikke det?
Jeg tenkte på Susan eller Caxton for eksempel.
Ikke tenk på overtroisk tøv. La de døde begrave de døde.
- Det står det i Bibelen. - Det der skjønner jeg ikke.
- Hvordan skulle det gå til? - Det vet jeg ikke.
Men jeg vet at kaffen snart blir kald. Døren, takk.
- Hvem er det? - Det er meg. Tolly.
Du har vært her før. I fjor. I barnerommet. Da Perkins hentet meg.
I fjor? Det var i forgårs.
- Fort! Hvor kan han gjemme seg? - Her. Få ham inn i skapet.
- Hvor er tiggerungen? - Hvem?
Ikke ta hans parti. Tror du ikke jeg ser dere le sammen?
- Du burde ikke være så morsom. - Mr Sefton.
- Gå vekk derfra. - La henne være!
Du blir med meg! Jeg har en jobb til deg.
- Jobben min er å ledsage Susan. - Miss Susan for deg!
- Jeg skal bare adlyde miss Susan. - Det var det kapteinen sa!
- Ikke bland deg i det, Boggis. - Ikke vær uforskammet!
- Pappa ville aldri tillatt dette. - Han er ikke her nå!
- Slipp ham. - Kan jeg gjøre noe? Si det!
Ta det rolig, miss Susan. Han våger ikke å skade ham.
- Nei! Slipp meg. - La ham være, Sefton!
Ta deg sammen. Jeg har bare en jobb til ham.
Fasanen jeg skjøt i dag, ble sittende fast i skorsteinen.
Kan du ikke stoppe dette, mr Caxton?
- Kapteinen ville aldri tillatt dette. - Nå er det mr Sefton som bestemmer.
Jeg vil ha fuglen min. Jeg er lei av å vente.
Det går bra. Jeg klarer det.
Der ser du. Følg henne til rommet sitt før jeg blir ordentlig sint.
Bli med meg. Du får vente på rommet ditt. Han klarer seg.
Fortere!
Robert! Tenn i ildstedet.
- Da går det nok fortere. - Han kan ikke tvinge deg, Robert.
- Ja vel. - Robert...
Få opp farten.
Herregud. Jeg har god lyst til å...
Det eneste som skjer, er at du mister stillingen.
Vi får be. Det er det eneste vi kan gjøre.
Der ligger jo lord Farrars fine sporer.
- Bør vi sende noen etter ham? - Hvem foreslår du, sir?
Jeg kan få litt problemer hvis det skjer noe med ham.
Boggis, slokk bålet.
Det var jo bare en spøk.
De er finere enn kapteinens.
- Hva? Hvem er det? - Det er meg.
- Jacob! Er du skadet? - Nei da.
Skal vi spøke litt med mr Sefton?
Jeg har ikke tid til dette, Susan. Hva er det som foregår?
Jeg har jo fortalt det. Han sendte Jacob opp i skorsteinen.
- Er det sant? - Spiller det noen rolle?
- Hva om jeg gjorde det? - Da har du vært dum.
Hva vil du si til faren din hvis han blir skadet?
Mr Sefton jaktet, og en fugl falt ned i skorsteinen.
Det ville vært dummere å la den være der.
Når jeg vil ha dine råd, ber jeg om dem.
- Hva er det der? - Sir! Jeg har fuglen din her.
Du store min. Skyter herrene høner for tiden?
Det er nok!
Skal ikke noen tilberede denne også?
Du må lære å kontrollere sinnet ditt. Ellers får du verre problemer.
- Nå lærte han en lekse. - Det er jeg ikke så sikker på.
- Ta bort den, Caxton. - Ja vel, sir.
Jeg vil bli kvitt ham. Jeg vil ha ham ut av huset.
Hvordan våger han å strutte rundt og håne meg med min fars gunst?
Hvordan våger han?
Vær tålmodig, mr Sefton.
Når skal vi slippe disse skrekkelige rasjoneringskortene?
Mor sier at rasjoneringen blir verre først.
Hun har dessverre rett. Det virker urettferdig når krigen nesten er over.
Om bare alt kunne bli som normalt.
- Hun tror ikke at det blir det. - Jo, det blir det.
En annen type "normalt", men normalt. Tro meg.
Jeg er glad for at du kom, så du får minner om huset før jeg selger det.
Jeg har virkelig minner nå.
Ikke vær redd. Huset har en del hemmeligheter.
- Ikke vær redd. - Jeg tror ikke jeg er redd.
Men jeg vet ikke helt hva jeg føler.
Få skjønner at de ikke vet hva de føler før de er i 40-årsalderen.
Tolly, du forstår vel at døden ikke er det viktige?
- Hva er det som er viktig? - Om man var elsket eller ikke.
- Det er det gamle mennesker tenker på. - Tror du det?
Ja, det gjør jeg. Du kan ikke være varm i bare det der.
Bestemor? Du har aldri sett ham?
Etter at han forsvant? Jeg har ikke gjort det.
Han er sikkert i god behold. Men ellers ville jeg vel ha sett ham?
- Du ville ha sagt det om du så ham? - Ja, da ville jeg ha sagt det.
- Jeg har ikke sett ham. - Det er jo noe.
- Her er det vi fikk tak i. - Takk, Tolly.
- Hvor er Boggis? - Han rydder i risene i Tårnhagen.
- Hvor er det? - Til venstre etter steingangen.
- Hvorfor kler han seg ikke ordentlig? - Fordi han er gutt.
Boggis er snill, men spiser jeg én kanin til, blir jeg forvandlet til en.
Han kommer med dem uansett hva jeg sier.
- Her er det visst en del å gjøre. - Vi skulle ikke latt det vokse igjen.
- Hvorfor heter den Tårnhagen? - På grunn av tårnet.
- Hvilket tårn? - Det der.
Nei, man kan vel ikke se det nå.
Når ble det så overgrodd?
- Hva ble det brukt til? - Jeg tror det var et vanntårn.
- Med et stort bad under. - Et bad?
- Som i "å ta seg et bad"? - Jeg skjønner at det høres rart ut.
- Får jeg se? - Det er for mørkt.
Jeg har en lommelykt.
- Det er mye større her nede. - Ja, et bad var en stor sak da.
De gravde ut tunneler og rom, og holdt fest mens de badet.
- Som romerne? - Ja.
Så fikk de innlagt rør, og da glemte de dette stedet.
Gjorde det om til hagepynt.
- Var det før brannen? - Ja, 20 år eller mer.
Men badet gjorde nytte noen dager før brannen.
- Hvordan det? - Ikke vær så nysgjerrig.
Han svor at det var det samme som vårt vanlige merke. Det ser motbydelig ut.
Krig betyr oppofring.
- Tolly klarer seg nok bra. - Ja.
Det er et underlig, gammelt hus å komme til.
- Men det er vårt underlige, gamle hus. - Det var det han sa.
Gjorde han det?
Jeg blir nødt til å selge. Pengene strekker ikke til.
- Det forandrer seg ikke. - Kan du ikke selge noe?
Nei, ikke noe som vil monne.
- Ingen verdifulle malerier? - Vi hadde en Vermeer en gang.
Det kunne vi ha trengt nå.
- Det føles som om jeg snyter Tolly. - Han forstår.
Han kommer over det. Det finns viktigere ting å bekymre seg over.
Han kan ikke slutte å tenke på faren sin.
- Det kan jo ingen av oss. - Nei.
- Hvem er du? - Kan du se meg?
Selvsagt. Skulle jeg ikke det?
- Hvem er han? - En slektning, tror jeg.
- Er du ikke det? - Det kan man si.
Slektningene dine ser ikke sånn ut. Det er nok å se på klærne hans.
Kanskje han kan hjelpe oss, Jacob.
- Hva har skjedd? - Fred Boggis har vært på tjuvjakt.
Sefton vil selge ham til gjengen som kidnapper menn som mannskap på fartøy.
- Ellers får de ikke tak i sjømenn. - Sefton og Caxton deler pengene.
Pappa ville reddet ham, og han kommer snart.
Caxton vet at Boggis er her et sted. Han holder øye med oss.
- Hvor er han? - I tunnelene under vanntårnet.
- Jeg vet hvor det er. - Ta med deg mat fra kjøkkenet.
- Finn ut om du er synlig. - Hva?!
Kapteinen har ikke hørt av seg. Noe så tankeløst.
Vi kan jo ikke planlegge menyen.
Marinen interesserer seg nok ikke for menyene våre.
- Ja? - Jeg lurer på...
- Er det noe nytt om Fred Boggis? - Så det lurer du på?
Jeg lurer på om du har noe å gjøre. Hvorfor gir vi deg ellers lønn?
Ja, mrs Gross.
Egentlig skulle jeg gjerne trøstet henne. Mr Sefton er hard mot Boggis.
Det er mr Caxtons idé. Han tar seg friheter når kapteinen er borte.
Han er smartere enn herskapet, og da kan det aldri ende godt.
Han tar på seg mange av kapteinens plikter.
Hva er det med deg, Rose?
Jeg bare... Ingenting, frue.
- Jeg skar meg i fingeren. - Fortsett med arbeidet ditt.
Jeg skal bare hente mer melk.
Hvem er du?
- Er du et spøkelse? - Nei, det kan jeg nok ikke være.
For jeg er ikke død. Faktum er at jeg ikke er født ennå.
- Hva? - Ikke tenk på det.
Fred Boggis trenger noe å spise. Kan du hjelpe meg?
Selvsagt. Har du sett ham? Har han det bra?
Jeg vet ikke ennå. Kan jeg ta denne paien?
Det der går aldri. Stikk den innenfor klærne.
- Det er verdt et forsøk. - Hva om Caxton og folkene hans ser deg?
- Noen kan det. Jeg gjorde det. - Vi får håpe at de ikke kan det.
Si til Fred at han skal være forsiktig.
- Si at Rose har sagt det. - Det skal jeg.
Fred? Er du her nede? Fred?
Fred? Fred? Er du her?
Fred? Susan ba meg komme hit.
- Hvem er du? - Så du ser meg?
- Det gjør vel alle? - Nei, ingen så meg.
- Hva er det der? - Det er bare en lommelykt.
Jeg har med mat til deg.
Lommelykt?
Den brenner ikke engang. Hvordan fungerer den?
- Vær så god. - Takk.
De sier at du må bli her.
Da finner de meg. De har lett her. En kom så nær at jeg kjente pusten hans.
- Neste gang tar de meg. Jeg må stikke. - Nei! Kapteinen kommer snart.
Det lover jeg.
- Sier miss Susan det? - Ja.
Ja vel. Da blir jeg. Selv om jeg kan komme til å angre.
Hold deg skjult. Lykke til.
Kan du låne meg den der? Det blir så mørkt her nede.
Behold den. Men ikke bruk den for mye. Det blir vanskelig å få nye batterier.
- Hva er et batteri? - Det er et komplisert spørsmål.
Rose hilste og sa at du må være forsiktig.
Gjorde hun det? Rose? Du snakker...
Da vet vi hva "mirakellyset" var. Det har vært en del av slektshistorien vår.
- Har det? - At jeg ikke gjettet det.
- Når man vet det, er det selvsagt. - Jeg fikk den av pappa.
Da har dere begge hjulpet Fred.
Bestemor? I morges hadde jeg lommelykten i lommen.
- Ja? - Men den var jo allerede i skapet.
- Jeg antar det. - Men det er vel umulig?
- Tydeligvis ikke. - Det er en ting jeg ikke forstår.
Bare én? Du er heldig.
Alvorlig talt. Hvorfor kan noen se spøkelser, men andre ikke?
- Og noen kan bare se dem iblant. - Jeg vet ikke.
Kanskje det kommer an på om man er åpen.
Vi kan bli så opptatt at vi kobler ut alt annet.
- Men enkelte kan alltid se dem? - Ja.
Nå må jeg ta meg av kjedelige saker. Vil du ikke gå deg en tur?
- Vi ses til lunsj. - Greit.
Bismarck! Bli med ham. Unyttige hund...
Bestemor? Er det greit om jeg går ned...
Er du så uvitende om hva som er rett og galt-
- at om han så skulle ha krenket deg, noe som ikke har skjedd, -
- så mener du at det er rimelig å straffe ham med 10 års slavearbeid?
Du gjør rett i å tie. Du er svak og lett å lede.
Den som er lett å lede, er ikke lett å følge.
Du er en skam for familien. Gå på rommet ditt.
- Thomas... - Gå på rommet ditt!
Jeg er skuffet, Caxton.
Du har herved avskjed.
- Hva? - Du får én månedslønn når du går.
Familien Farrar kommer om to dager. Hvem skal ordne alt?
En av lakeiene får erstatte Caxton. Jeg har bestemt meg.
Greshams, Carberys og Northbrooks kommer!
- Det blir en katastrofe. - Meld avbud.
Jeg har brukt lang tid på å få dem til å si ja. Jeg kjenner dem knapt.
- Hva vil de tro om meg? - Hvorfor ber du folk du ikke kjenner?
Jeg prøver å bygge opp noe.
Jeg prøver å skape meg et liv her. Du vil det?
Og nå har du vanæret meg. Hva galt har jeg gjort?
Jeg er sikker på at du klarer deg.
Jeg kan bli ut oppsigelsen.
Hvis jeg får lov. Til dere finner en til å overta.
- Det er utelukket. - Det må du gi meg, Thomas.
Caxton har vært hos oss så lenge. Er det for mye å be om?
Ja, det er det. Svaret er nei.
Det er som om jeg ser ut over havet. Jeg ville bli sjømann da jeg var liten.
- Ikke nå lenger? - Jeg er blind og kvinne.
- Marinen har neppe plass for meg. - Hva med å bli oppdagelsesreisende?
- Tror du jeg kan det? - Hvorfor ikke?
Ingenting er umulig? Ikke om man virkelig vil det? Hva gjør du?
Risser inn initialene våre, så folk kan si:
"Det var den berømte oppdagelses- reisende og ledsageren hennes."
- Hva ville Sefton sagt om han så oss? - Ja, det kan man lure på.
Takk, sir.
Hvis jeg hører om sånt igjen, vil jeg holde deg ansvarlig.
Jeg ville blitt overrasket om du ikke klandret meg.
- Maria, du må ikke tenke... - Nei, jeg må ikke tenke.
Da blir jeg gal!
Du forlater meg i måneder og år mens du jager franskmenn over hele Europa.
Det må være annet du kan gjøre enn å spille bort penger.
Skal jeg besøke naboer som ikke liker meg fordi jeg er utlending?
Eller skal jeg sitte hjemme med håndarbeid, eller hjelpe sognepresten?
- Jeg vil ikke at du skal kjede deg. - Da blir du skuffet.
- Det er vi begge. - Sannheten er at vi ikke passer sammen.
Det er vel min skyld?
Det er ingens eller begges skyld.
Vi trodde at vi kunne bli lykkelige, men det er vi ikke.
Nå er det for sent å angre.
Hvem er det som klatrer i eiketreet med Jacob?
Han skal ta hånd om Susan, ikke leke med en gutt fra byen.
- Hva er det de holder på med? - Det er jo din elegante datter.
- Det kan ikke stemme. - Det burde ikke det, nei.
- Hvordan kan hun det? Hun er... - Blind? Det spiller ingen rolle.
Var det dette du ville da du tok med hittebarnet hit?
Susan! Her borte.
Far? Ikke bli sint.
Man kan ikke klatre i kjole. Jeg skal skifte med en gang.
- Hun er flink. Klærne var min idé. - Si at du ikke er sint.
- I hvert fall ikke på henne, sir. - Jeg er ikke sint.
Ikke sint i det hele tatt. Ikke på noen.
Ble alt bra da Caxton var borte?
Dessverre ikke. Han var der fortsatt da budet kom samme dag-
- for å hente kapteinen tilbake til skipet. Vaniljesaus...
- Han skulle ha ventet til Caxton dro. - Må man ut i krigen, så må man dra.
Nå kommer de, Caxton.
Alt er klart, frue.
Dere kan gjerne gå til rommene deres. Te serveres klokken 17.
Miss Susan skal være med. Se til at hun tar kjolen som står til denne.
- Hva med Jacob? - Send ham ut til stallen.
Han trengs ikke mer i dag.
Miss Susan, din mor vil at du skifter og kommer ned.
Ikke du, Jacob. Men det er te på kjøkkenet.
- Jeg avskyr at hun behandler deg sånn. - Gå nå.
- Her borte, Susan. - Kan dette være lille Susan?
Hils på lord Farrar, vennen min.
- Der ble du avspist! - Min søster mener ikke noe vondt.
- Hun er blind. - Så leit. Det har du aldri nevnt før.
- Så plagsomt for deg. - Det har du rett i, mrs Carbery.
Et blindt barn er virkelig plagsomt.
- Kom og sitt hos meg. - Ja visst.
- Du store...! - Jacob!
- Ta det rolig, jeg er her. - Du skulle være i stallen!
Unnskyld. Kapteinen vil at jeg skal se etter miss Susan. Hvis det er i orden.
Jeg skulle gjerne hatt en som passet meg.
- Det klarer sikkert din hustru. - Det ville krevd for mye av hennes tid.
Der har du en ridder, Susan. Alle damene misunner deg din beskytter.
Vi blir slitne av skravlingen din, Susan. Gå nå.
Jeg håper jeg ser deg senere. Og din galante ridder.
Barn er en velsignelse, men jeg er glad for at mine har flydd fra redet.
Den evige skravlingen deres ville drevet selv Job gal.
Jesus var glad i dem. Men han og Josef var jo bare tømmermenn, -
- og ikke så fine folk som oss.
Unnskyld meg, jeg må ta meg av noen saker. Vi spiser klokken åtte.
Du er slem, lady Gresham.
Hun hadde arbeidet så hardt for å få gjestene hit.
Men de så ned på henne fra første stund.
Jeg har ombestemt meg. Jeg tar den rosa taftkjolen i kveld i stedet.
Og rubinene. De med gullfiligran, ikke diamanter.
Gode gud! Kom fort, frue!
Caxton var tyven. Han bestemte seg for å stjele da han fikk avskjed.
De gjennomsøkte rommet hans, men fant ingenting. Og så var det for sent.
Maria skulle ha avlyst festen. Man måtte ta seg av forbrytelsen.
Gjestene ville helst ikke legge i vei på den lange reisen hjem straks.
Så to dager senere var de 14 til bords.
- Gjestene har ikke mistet appetitten. - Man frydes over andres ulykke.
- Tyskerne har et uttrykk for det. - Du kan vinne i kveld. Med litt flaks.
Jeg tror ikke jeg har flaks i kveld. Innen noe som helst.
Vi og tjenerne skal avhøres i morgen.
- Tjenestepiken min er fortvilet. - Det virker unødvendig.
- Men så spennende. - Vertinnen er en skygge av seg selv.
- Godt at noe går inn på henne. - Du synes vel synd på henne?
Hun bryr seg mer om smykkene enn barnet sitt.
Hva er det, Caxton? Hva er i veien, Caxton?
Jeg beklager å måtte si det, men huset brenner.
Hva?!
- Hva er den lyden? - Ikke gjør det, min herre!
Northwood og Gresham, hjelp damene! Du hjelper meg, Jonathan.
Hjelp meg, Thomas.
Jeg beklager at jeg presser på, men vi bør nok gå ut på plenen.
- "Susan, av Jacob." - Det brenner!
Vekk alle og ta med bøttene dere finner!
- Det brenner! Jacob! - Hva er det som foregår?
- Våkne, Jacob! Det brenner. - Hva er det du sier? Susan!
Tjenerne kjenner huset best. Se til at de redder det de kan.
- Er det sekker og bøtter her? - Boggis henter det.
- Hva er det som skjer? - Vi danner kjede til dammen.
- Vi må holde ilden stangen! - Hvorfor gjør ingen noe?
- Skynd dere! Fort! - Frue!
Vi skulle ha reddet Vermeer-maleriet!
Caxton, kan du se om?
- Susan? Hvor er miss Susan? - Hvor er barnet?
- Er hun inne i huset, Maria? - Nei, det kan hun ikke være.
- Hvor kan Susan være? - Jeg vet ikke.
Finn mrs Gross.
Ikke ta det! Det er ikke verdt lerretet det er malt på.
- Bli med meg. - Har noen fått ut jenta?
Har dere sett Oldknows jente?
- Har du sett Susan? - Noen sa at hun var her nede alt.
- Slutt! Hvilket rom er hennes? - Jeg vet det.
- Vi trenger en stige. - Det går ikke an å klatre der.
- En teppe eller noe sånt! - Jeg vet hvordan.
- Du kan ikke gå inn! - Mr Sefton har vist meg en vei.
- Har noen tatt tallerkenene? - Mr Caxton la dem i en sekk.
- Susan? - Jeg visste at du ville komme, Jacob.
- Jeg visste det. - Jeg var ikke like sikker.
- Kommer vi til å dø? Bare si det. - Alle skal vi dø, men helst ikke nå.
Det er umulig å åpne vinduet og døren.
Bare gjør som jeg sier. Inn med deg. Begynn å klatre.
Vent på meg. Ikke rør deg.
Kom igjen.
- Hvor er vi nå? - På vei til den gamle delen.
Følg planken. Stans der.
Er du klar?
- Her er stigen. Ikke vær redd. - Det er jeg ikke.
Jeg har den.
Sett foten her. Nå er du nesten nede.
- Mamma? - Det er miss Susan.
- Han har reddet miss Susan. - Bra gjort, gutt!
- Susan, min elskling. - Bra gjort!
Det var litt av en innsats. Du kan være stolt av deg selv.
Takk.
Takk, Herre. Takk!
- Hva skjedde med Caxton? - Boggis så ham løpe ovenpå med en sekk.
Kanskje han kom unna med smykkene, kanskje ikke. Han ble aldri sett igjen.
- Ble Maria glad i Jacob etter det? - Hun var alltid snill mot ham.
Vil du bade før vi spiser, så er det best at du går nå.
Bestemor. Hvorfor kalles du mrs Oldknow?
- Skulle du ikke hett noe annet? - Din bestefar og jeg var tremenninger.
Så du er en ekte Oldknow. Du må ha trodd at du alltid ville bo her.
Hvis jeg gjorde det, burde jeg ha forstått at ingenting varer evig.
Ikke på jorden.
Det er borddekorasjonen til julemiddagen.
Er det verdt å gjøre seg så mye bry når det bare er oss?
- Ellers blir det ikke ordentlig jul. - Selv i krigstid?
Da er det enda viktigere. Nyheter.
Jeg skulle ønske det tok slutt.
... gleder seg over russernes angrep på Berlin.
Frankrike er fritt igjen. Russerne rykker inn.
Det er snart over.
Hvis man var krigsfange i Tyskland, ville man blitt sluppet fri nå.
Gå og se hva Boggis gjør. Det er en fin dag.
Det er synd å la den gå til spille.
Jeg vet hva du tror. Men vent og se.
- Har du ferie? - Plantene vet jo ikke at det er jul.
Men på selve juledagen får du vel fri?
Da går jeg hjem tidlig til middag.
- Det får holde for meg. - Blir ikke mrs Boggis ensom da?
Det får holde for meg.
- Telegram til mrs Oldknow. - Takk.
- Skal jeg vente på svaret? - Nei. Det trengs ikke.
Telegram.
Hvilke rom ble gjort om til musikkrom?
To rom nedenunder og to soverom over.
Tjenestefolks rom. Det ble høyt under taket.
- Er den smale pipen fra musikkrommet? - Nei. Den løper sammen med en annen.
- Hva er den til, da? - Den er nok en rest fra ombyggingen.
Det var nok for mye bry å fjerne den.
Tolly! Kom, Tolly!
Moren din har sendt et telegram. Hun kommer hit.
- Når da? - I morgen.
- Blir hun til over jul? - Jeg vet ikke. Les, du.
"Ankommer i morgen. Joan."
- Vi kan vel ringe henne? - Jeg har prøvd. Hun svarer ikke.
- Hun vil ikke si det over telefon. - Vi trenger ikke å vente lenge.
Det blir godt for deg å treffe moren din. Jeg har noe til deg.
- Takk. - Jeg hørte at din forsvant.
- Jeg har tenkt på smykkene. - Du og alle spørsmålene dine.
- Ga Maria opp? - Absolutt ikke.
- Dette er absurd. - Uten smykkene er jeg fanget her.
Det ville være absurd å akseptere det.
- Jeg vil vite om jeg kan få tilbake... - Jeg vet hvorfor du er her.
Du må brodere et bilde av huset.
Jeg er ganske opptatt. Jeg kan be tjenestepiken...
Det er du som må brodere huset.
- Ja vel. - Du må bruke menneskehår.
- Noe så motbydelig! - Fra alle som var der den kvelden.
- Vi var 14 personer der, og... - Ikke bare gjestene.
Tjenerne, gjestenes tjenere og landsbyboerne.
- Alle som var der for å hjelpe til. - Det er umulig!
Håret vil vise deg hvor smykkene er gjemt.
- Vil jeg klare å tolke bildet? - Det vet jeg ikke.
- Mye arbeid for et uvisst resultat. - Jeg har ikke annet svar.
- Hvorfor må jeg gjøre det? - Fordi, mrs Oldknow...
Du har satset for høyt.
- Hvordan fikk Maria tak i alt håret? - Det var ikke lett.
Ryktet spredte seg. Til slutt hjalp alle til, bortsett fra lady Farrar.
Hva skjedde?
Hennes mann tok noen hår fra børsten hennes. Han likte nok Maria.
- Finnes broderiet? - Det er det der.
Hvor er Susans hårstrå?
De var lange, så Maria brukte dem til trærne.
- Og Jacobs? - De var korte.
Hun broderte den lille fuglen med håret hans.
Men smykkene kom aldri fram?
I fem generasjoner har vi stirret på det uten å finne ledetråder.
- Kanskje hun ble lurt. - Det var fordi Caxtons hår manglet.
- Bildet ble ikke ferdig. - Jo da.
Han hadde gitt en hårlokk til en han likte.
- Maria? - Slett ikke. En tjenestepike.
- Hvorfor trodde du det? - Ikke for noe.
Hun brukte det til en av skorsteinene. Jeg tror det var den.
Legg deg nå. Ikke les for lenge. Du må ikke være trøtt når moren din kommer.
Bestemor? Kan du være hyggelig mot henne når hun kommer? Vær så snill.
Nå skammer jeg meg over meg selv. Selvfølgelig skal jeg være hyggelig.
For vi alle tre er glad i pappa. Ikke sant?
- Han vil at vi skal være venner. - Ja, det er klart.
Jeg tror hun har funnet ham. Hun vet hvor han er.
- Vi må ikke håpe for mye. - Jeg kan neppe håpe mer enn jeg gjør.
- Ikke jeg heller. Men... - Hva da?
Det var ingenting. Den tid, den sorg.
Tolly? Hvis du får barn, så må du aldri krangle med dem.
Uansett hva grunnen er. Uansett hvor sint du er.
Ikke krangle med dem. Det er ikke verdt det.
Du vet at jeg er mer glad i deg enn noen andre?
- Bortsett fra pappa? - Bortsett fra David.
- Det er jeg glad for. - Bra.
For det skal det ikke være noen misforståelser om.
- God natt. - God natt.
Maria brukte det til en av skorsteinene.
... tjenestefolkenes rom. Det ble høyt under taket.
Boggis så ham løpe opp med en sekk. Kanskje han fikk med seg smykkene.
- Unna vei. - Nei! Trappen raser snart sammen!
Selvsagt!
Takk for at du hjalp oss med Fred. Hva skulle vi gjort uten deg?
- Jeg hørte at Fred klarte seg. - Han giftet seg med en kjøkkenpike.
- Rose. - Jeg tenkte meg det.
- Han kan ikke skade deg. - Startet han brannen?
Ja, som hevn. Han hadde smykkene, men han ville ha sølvet og gullet også.
Han gjemte alt i skorsteinen da brannen tok ham.
- Ingen visste det. - Du vet det.
Nå gjør jeg det. Det er den som er bak deg. Den med tauet.
Den neste går til musikkrommet. Men du må lete i den som ikke brukes.
Det nye taket dekker den nedenfra.
Takk for at du hjalp oss. Takk...
- Tolly, hva i himmelens navn... - Kom til musikkrommet. Fort!
Hva har du gjort? Du er helt svart.
- Hvordan fant du den? - Susan og bildet hjalp meg.
Og mr Boggis, og du også.
- Det der ser ikke noe særlig ut. - Men det er sølvtallerkenene våre.
Se! Det er våpenskjoldet vårt!
Å, Tolly.
Hent et bord.
Å, Tolly! Det er Marias halssmykke. Det hun har på portrettet.
Du store... Rubiner!
Å, Tolly. Er det pent til meg?
Se. Har du noen gang sett så mange juveler?
- Hva synes du? - Prøv den.
Se på alle armbåndene.
Du store min!
Se på ringene. Å, Tolly!
Kan Green Knowe reddes nå?
Det kan det. Det skal være sikkert.
- Du selger ikke alle smykkene? - Nei da.
Du skal få utstyre din mor. Og din kone.
Hva er det, Tolly?
Jeg har tenkt på det med spøkelser.
Kommer de ikke tilbake...
Hvis de kommer tilbake, så er de vel som da de døde?
- Jeg begynner å vaske opp. - Takk.
- Er det ikke sånn? - Ikke alltid.
Men som oftest, ja. Hvordan det?
- Det vet du. - Ja, jeg gjør dessverre det.
- Det er sant at de døde. - Som barn?
Det var ikke uvanlig på den tiden.
- Hva døde de av? - Det er vanskelig å si.
Sikkert noe som en pille ville ha kurert på en uke nå for tiden.
- Samtidig? - Susan døde først.
Og Jacob noen timer senere.
Kapteinen holdt ham i hånden.
Han gråt i bøtter og spann, stakkars mann.
Det gjør det lettere å bære. Forstår du det?
De to barna ble virkelig elsket. Så de er ikke triste.
Og vi skal ikke tenke på dem som triste.
Hva er i veien?
Ingenting.
- Vi løper om kapp til huset. - Det er fusk. Jeg var ikke klar.
Hva er det der?
- Det er ikke sant. - Å, Tolly.
Vennen min...
Kom, så går vi inn.
Tolly. Kom. La oss være sammen.
Kom.
Pappa? Pappa, er det deg?
David...
Det kommer til å ordne seg. Det lover jeg.
Bestemor har rett. Du vil skjønne at hun ofte har det.
La oss være sammen.
Kjære Tolly... Nå går vi inn.